Palæstina (stat)
- Denne side handler om staten Palæstina, som blev udråbt i eksil af PLO i 1988. For det historiske område, som også inkluderer det nuværende Israel, se Palæstina.
Staten Palæstina دولة فلسطين (arabisk) Dawlat Filastin | |
---|---|
![]() Områder, som Palæstina gør krav på (grøn). Krævet område annekteret af Israel (lysegrøn). | |
Hovedstad |
|
Demonym | Palæstinenser |
Regeringsform | Republik |
• Præsident | Mahmoud Abbas |
Status | |
• Udråbt af PLO | 1988 |
• Observatørstat i FN | 2012 |
• Anerkendt af 145 FN-medlemslande | Pr. 1. juni 2024 |
Areal | |
• | 6.020 km2 |
Geografi | |
• Nabolande | Egypten, Israel, Jordan |
Befolkning | |
• Anslået | 5.227.193 (2021) ![]() |
• Tæthed | 868/km2 |
• Forventet levetid | 73,5 år (2016) ![]() |
4,18 (2014) ![]() | |
BNP (nominelt) | USD 18,11 mia. (2021), USD 19,11 mia. (2022) ![]() |
HDI | 0,715 (2021, meget høj) ![]() |
Kører i | højre side af vejen |
Telefonkode | +970 |
ISO 3166-kode | PS, PSE, 275 |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/08/Palestine_recognition_only.svg/250px-Palestine_recognition_only.svg.png)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/85/Palestinian_authority_map_text.gif/200px-Palestinian_authority_map_text.gif)
Palæstina (arabisk: فلسطين, filastin), formelt Staten Palæstina, (arabisk: فلسطين: دولة , dawlat filastin) er en stat, som blev udråbt af den Palæstinensiske Befrielsesorganisation (PLO) via vedtagelsen af den palæstinensiske uafhængighedserklæring 15. november 1988. Staten kræver suverænitet over de områder, som Israel besatte under seksdageskrigen i 1967, dvs. Gazastriben og Vestbredden inklusive Østjerusalem. På tidspunktet for erklæringen var PLO en eksilbevægelse, der ikke udøvede kontrol over noget territorium. Som følge af Oslo-aftalerne oprettedes i 1993 den palæstinensiske selvstyremyndighed, der fik begrænset kontrol over dele af Vestbredden samt Gazastriben, men den udøver ikke egentlig suverænitet over sit område. Staten Palæstina er derfor indtil videre en rent juridisk konstruktion, og oprettelsen og den efterfølgende diplomatiske anerkendelse fra de fleste af verdens nationer skal først og fremmest ses som diplomatiske tiltag, der har til formål at påvirke den internationale holdning til den israelsk-palæstinensiske konflikt.
Staten er (1. juni 2024) anerkendt af 145 af verdens 193 suveræne FN-medlemslande og har siden 2012 haft observatørstatus i FN som en ikke-medlemsstat på linje med Vatikanstaten. Staten er bl.a. anerkendt af Sverige, Norge og Island. Danmark, USA og de største EU-lande har ikke anerkendt landet. Palæstina har dog en diplomatisk mission i Danmark, og Danmark har et repræsentationskontor i Ramallah.
"Palæstina" bruges officielt som en kortform for Staten Palæstina, men samtidig homonymt for såvel det palæstinensiske selvstyre som Palæstina som en geografisk og historisk region, der omfatter såvel det nuværende Israel som Vestbredden og Gaza.
Historie og politik
Baggrund: De palæstinensiske flygtninge og PLO's oprettelse
Som følge af den arabisk-israelske krig 1948 blev omkring 7-800.000 palæstinensere gjort til flygtninge i den såkaldte nakba ("katastofe"). De blev bosat i flygtningelejre i Vestbredden, Gaza og forskellige arabiske lande, mens omkring 160.000 palæstinensere blev tilbage i det, der blev staten Israel. Dermed var den palæstinensiske befolkning blevet splittet, og palæstinensernes oprindelige nationale strukturer blev opløst. I løbet af 1950'erne blev der efterhånden dannet nye politiske organisationer blandt palæstinenserne, især i Gazastriben, hvor ikke mindst det sekulære parti Fatah, der senere blev dominerende i palæstinensisk politik, blev stiftet i 1959.[1]
Organisationen PLO blev oprettet i 1964 efter initiativ fra Den Arabiske Liga som en paraplyorganisation for den palæstinensiske modstandsbevægelse. Organisationen var i starten primært et politisk redskab for ligaen. Med Yassir Arafats overtagelse af ledelsen i PLO i 1969 blev organisationen imidlertid et uafhængigt palæstinensisk organ med Arafats Fatah som den største medlemsorganisation. PLO lagde i de kommende år gennem 1970'erne og 1980'erne vægt på en væbnet befrielseskamp mod den israelske besættelse af de palæstinensiske områder. Samtidig bevægede PLO sig fra midten af 1970'erne i retning af at støtte en tostatsløsning i konflikten med Israel. I 1974 og 1977 vedtog det palæstinensiske nationalråd, dvs. palæstinensernes eksilparlament, således erklæringer om at oprette en "nationalstat" i Palæstina - en formulering, som modsat tidligere fraveg kravet om, at staten skulle dække hele det historiske Palæstina. I 1974 blev PLO ved et topmøde i Rabat anerkendt af de øvrige arabiske lande som det palæstinensiske folks eneste retmæssige repræsentant. Samme år anerkendte FN PLO som palæstinensernes repræsentant, og Arafat talte for FN's generalforsamling. Observatørstillingen gav PLO adgang til at tage ordet i FN's generalforsamling, men ikke at stemme.[2] To år senere fik PLO fuldt medlemskab i Den Arabiske Liga.[3]
Uafhængighedserklæringen i 1988
Det palæstinensiske nationalråd udråbte ved sit møde i Algier i 1988 Staten Palæstina som en selvstændig stat bestående af Gaza og Vestbredden.[3] Teksten til uafhængighedserklæringen var skrevet af den palæstinensiske nationaldigter Mahmoud Darwish.[4] Efter uafhængighedserklæringen besluttede FN's generalforsamling officielt, at man fremover ville anvende betegnelsen ”Palæstina” i FN-systemet i stedet for "Palæstinensiske Befrielsesorganisation" (PLO).[5]
Samme år anerkendte PLO officielt Israels ret til at eksistere indenfor grænserne fra før seksdageskrigen i 1967 og afskrev al brug af terrorhandlinger. Det førte i starten af 1990'erne til forhandlinger mellem PLO og Israel i Norge, den såkaldte Oslo-proces. I 1993 underskrev begge parter en principaftale, hvorefter PLO anerkendte Israel, og Israel anerkendte PLO som "palæstinensernes repræsentant". Aftalen skabte et begrænset palæstinensisk selvstyre i Gazastriben og dele af Vestbredden. 17. maj 1994 overtog PLO formelt kontrollen i disse områder fra den israelske administration, og 1. juli 1994 kom Arafat selv til Gaza for igennem det nye organ Den palæstinensiske selvstyremyndighed at overtage kontrollen over Gaza og Jeriko.[3]
Ifølge Oslo-aftalerne skulle en palæstinensisk stat officielt oprettes i maj 1999. Efter at den israelske premierminister Yitzhak Rabin blev myrdet i 1995, og Benjamin Netanyahu, der ikke støttede fredsprocessen, blev ny israelsk premierminister i 1996, gik fredsprocessen imidlertid i stå. Blandt andet forøgede Israel kraftigt den israelske kolonisering af Vestbredden i form af oprettelsen af nye israelske bosættelser. Mens der var ca. 100.000 israelske bosættere på Vestbredden (eksklusive Østjerusalem), da Oslo-aftalerne blev indgået, var tallet i 2019 steget til omkring 650.000.[6]
Samtidig blev PLO's ledelse efter midten af 1990'erne i stigende grad mødt af kritik fra andre palæstinensere. Fredsprocessen med Israel gik i stå, og flere af PLO's mindre medlemsorganisationer modsatte sig Oslo-aftalen og den efterfølgende Cairo-aftale. Den militante palæstinensiske organisation Hamas, der ikke var medlem af PLO, vandt det palæstinensiske parlamentsvalg i 2006 og overtog efter en kort borgerkrigslignende strid med Fatah i 2007 hele kontrollen over Gaza, mens Fatah beholdt magten på Vestbredden. Dermed blev de palæstinensisk styrede områder splittet.[3]
Observatørstat i FN
I 2011 iværksatte den palæstinensiske præsident Abbas en ansøgning om palæstinensisk medlemskab af FN, vel vidende, at USA ville nedlægge veto herimod i FN's sikkerhedsråd. Den palæstinensiske ansøgning blev opfattet som en demonstration af palæstinensernes utålmodighed over en manglende vilje hos især Israel og USA til at afslutte fredsprocessen. Ved at tage spørgsmålet om den palæstinensiske statsdannelse op i FN blev spørgsmålet formelt løftet ud af de bilaterale forhandlinger mellem Palæstina og Israel og gjort til et internationalt problem.[6]
I november 2012 forelagde de palæstinensiske selvstyremyndigheder et forslag for FN's generalforsamling om, at Palæstina skulle opgraderes fra observatør (som PLO havde været siden 1974) til observatørstat uden stemmeret.[6] Det svarede til den status, Vatikanstaten allerede havde i FN.[7] 138 medlemmer stemte for forslaget (herunder Danmark), mens ni (herunder Israel og USA) stemte imod, og 41 afstod fra at stemme. Dermed blev forslaget vedtaget, sådan at Palæstina hermed opnåede status som observatørstat i FN.[6][8]
I april 2024 stemte FN's sikkerhedsråd igen om et forslag om at gøre Palæstina til et fuldgyldigt medlem af FN. 12 af de 15 lande i sikkerhedsrådet stemte for forslaget, mens Storbritannien og Schweiz undlod at stemme. USA stemte som det eneste land imod og nedlagde veto mod beslutningen.[9] Den efterfølgende måned vedtog FN's generalforsamling en resolution, der opfordrede sikkerhedsrådet til at godkende fuldt medlemskab for Palæstina. 143 lande, deriblandt Danmark, stemte for forslaget, mens 25 undlod at stemme, og ni lande stemte imod.[10]
Medlemskab i andre internationale organisationer
Palæstina regnes som medlem af de alliancefrie landes bevægelse fra 1976.[11] Staten Palæstina blev fuldgyldigt medlem af Den Islamiske Samarbejdsorganisation (OIC) i 1989.[12]
I oktober 2011 blev Palæstina optaget som fuldgyldigt medlem i FN-organisationen UNESCO,[6] og i 2015 blev Palæstina medlem af Den Internationale Straffedomstol (hvor Israel ikke er medlem).[1] Palæstina er ligeledes tilsluttet FN's havretskonvention og en række andre organisationer i FN-netværket.[13]
Idræt
![Uddybende](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/61/Searchtool.svg/15px-Searchtool.svg.png)
Det palæstinensiske fodboldforbund, der blev stiftet i 1962 og arrangerer fodboldturneringer på Vestbredden og i Gaza, blev optaget i Asian Football Confederation og FIFA i 1998, efter at den Palæstinensiske Selvstyremyndighed havde overtaget administrationen i de palæstinensiske områder.[14]
Den palæstinensiske olympiske komite blev anerkendt af IOC (Den Internationale Olympiske Komité) i 1993.[15] Palæstina deltog første gang i de olympiske lege i Atlanta i 1996[16] og har været repræsenteret ved hver olympiade siden med mellem to og seks deltagere. Landet har indtil videre ikke vundet nogen olympiske medaljer.
Diplomatisk anerkendelse af Palæstina
En række lande anerkendte Palæstina straks efter uafhængighedserklæringen i november 1988. To uger efter udråbelsen havde 55 lande, deriblandt Sovjetunionen, Kina og Indien, anerkendt den palæstinensiske stat.[17] Senere er antallet af lande, der har anerkendt Palæstina som en uafhængig stat, steget til 145 (pr. 1. juni 2024).[18][19][20] Gazakrigen i 2023-24 medførte yderligere en række diplomatiske anerkendelser, nemlig fra de fire caribiske lande Barbados, Jamaica, Bahamas samt Trinidad og Tobago i april og maj 2024[21] og fra de tre europæiske lande Norge, Spanien og Irland, der anerkendte Palæstina som stat den 28. maj 2024. Skridtet blev opfattet som et ønske om at øge presset på Israel til at forhandle efter den igangværende Gazakrigs afslutning.[22]
De lande, der har anerkendt Palæstina, omfatter de allerfleste lande i Asien, Afrika, Latinamerika og Østeuropa, mens landene i Nordamerika, Australien, New Zealand og de fleste vesteuropæiske lande ikke har anerkendt landet. 10 EU-lande har anerkendt Palæstina, nemlig Sverige, Irland, Spanien, Polen, Tjekkiet, Slovakiet, Ungarn, Bulgarien, Rumænien og Cypern.[23][24] Derudover har Island og Norge (som ikke er medlemmer af EU) anerkendt Palæstina i henholdsvis 2011[25] og 2024,[24] og Vatikanet (som hverken er medlem af EU eller FN) gjorde det samme i 2015.[26]
Danmarks diplomatiske forbindelse med Palæstina
Danmark har ikke anerkendt Palæstina som stat, men oprettede et officielt dansk repræsentationskontor i Jeriko i 1994, som i 1998 flyttede til Ramallah.[27] Tilsvarende har Palæstina et repræsentationskontor i Danmark, der betegnes som "Palæstinas diplomatiske mission i Danmark". I 2013 blev missionen opgraderet, så dens udsendte personale fik samme status som anerkendte staters diplomater har i form af immunitet mv.[28]
Spørgsmålet, om Danmark skulle anerkende Palæstina fuldt ud som stat, har været på den offentlige dagsorden ved forskellige lejligheder. I regeringsgrundlaget for Regeringen Helle Thorning-Schmidt I fra oktober 2011 stod, at "Regeringen vil i tæt samarbejde med de øvrige EU-lande arbejde for anerkendelse og etablering af en selvstændig og levedygtig Palæstina-stat, og at det internationale samfund sikrer både palæstinensernes og israelernes legitime behov for at kunne leve i sikkerhed og fred bag internationalt anerkendte grænser."[29] S-R-SF-regeringen afviste dog på egen hånd at anerkende Palæstina, men stemte i 2012 for at gøre Palæstina til en observatørstat i FN.[30] I en meningsmåling foretaget i 2015 af Norstat for Altinget.dk ønskede 48 % af de danske vælgere at anerkende Palæstina diplomatisk, mens 18 % svarede nej, og 34 % svarede "ved ikke".[31]
I maj 2024 blev spørgsmålet genstand for en afstemning i Folketinget. Fire partier (Radikale Venstre, Alternativet, Enhedslisten og Socialistisk Folkeparti) stillede beslutningsforslag om at anerkende landet. Forslaget blev dog forkastet med stort flertal, idet de øvrige syv partier i Folketinget stemte imod.[32]
Institutioner
Staten Palæstinas politiske institutioner er bestemt af PLO's strukturer. PLO's leder har således siden uafhængighedserklæringen i 1988 betegnet sig selv som Palæstinas præsident, og det palæstinensiske nationalråd (PNC), der fungerer som palæstinensisk parlament, udpeges af PLO's organisationer. PNC vælger igen medlemmerne af PLO's centrale råd. Efter oprettelsen af det palæstinensiske selvstyre i Gaza og på Vestbredden har selvstyret fået sit eget parlament, præsident og regering. Selvom der er et personsammenfald mellem flere af PLO's og selvstyreområdets institutioner, er de dog forskellige instanser. Det palæstinensiske selvstyre repræsenterer således kun de palæstinensere, som bor i de besatte områder, mens PLO repræsenterer alle palæstinensere i verden, dvs. også palæstinensiske flygtninge i andre lande. Denne skelnen har ført til flere problemer i de interne palæstinensiske relationer.[3]
Præsident
Ved udråbelsen af Staten Palæstina i november 1988 blev Yassir Arafat valgt til præsident for det ikke-eksisterende selvstændige Palæstina. Han beholdt denne position til sin død i 2004. I 1996 blev han desuden med overvældende flertal ved et direkte valg blandt befolkningen i selvstyreområet valgt til præsident for det palæstinensiske selvstyre.[33] Efter hans død udpegede PLO's eksekutivkomite i maj 2005 Mahmoud Abbas til fungerende præsident for Staten Palæstina.[34] I november 2008 blev Abbas formelt udnævnt af PLO's centrale råd til præsident for Staten Palæstina (altså ikke længere blot fungerende).[35] Abbas var allerede den 9. januar 2005 ved et direkte præsidentvalg blevet valgt til præsident for selvstyret med 63 % af stemmerne.[36]
Nationalråd
Det palæstinensiske nationalråd (forkortet PNC efter sit engelske navn Palestinian National Council) er PLO's højeste myndighed og har status som et parlament for alle palæstinensere i og udenfor Palæstina. Det repræsenterer alle sektorer af det globale palæstinensiske samfund: politiske partier, folkelige organisationer, militante bevægelser og prominente enkeltpersoner. Dets medlemmer vælges ikke, men udpeges, normalt på baggrund af et kvotesystem, der giver pladser i rådet baseret på den pågældende medlemsorganisations størrelse. PNC er tiltænkt at mødes en gang hvert andet år. Dets virkemåde har dog i praksis været uregelmæssig på grund af den skiftende politiske situation. Medlemstallet svinger. Ved sit første møde i 1964 havde PNC 422 medlemmer,[37] men det har siden ofte været betydelig større. P.t. har det 747 medlemmer.[38] Den militante organisation Hamas er blandt de vigtigste palæstinensiske organisationer, som ikke er medlem af PLO og derfor heller ikke repræsenteret i PNC.[37]
Centralt råd
PLO's centrale råd (PCC) optræder ikke i PLO's stiftende regelsæt, men blev oprettet af PNC i 1973 som et lovgivende organ, der skal fungere, når PNC ikke er samlet for at følge op på PNC's beslutninger. Det centrale råd har 124 medlemmer, herunder hele eksekutivkomiteen.[37] Efterhånden har PCC i praksis i høj grad overtaget PNC's rolle. I 2018 overførte PNC formelt sin lovgivende myndighed til PCC inklusive retten til at vælge medlemmerne af eksekutivkomitéen.[39] PCC omtales i danske medier også som PLO's centralkomite.
Eksekutivkomité
PNC udpeger en eksekutivkomite på 18 medlemmer, der fungerer som en slags eksilregering.[37]
Kilder
- ^ a b Andersen, Lars Erslev: artiklen "Palæstina" i Den Store Danske på lex.dk. Hentet 23. april 2024.
- ^ "3237. Observer status for the Palestine Liberation organization". Arkiveret fra originalen 2011-11-10. Hentet 2011-09-29.
- ^ a b c d e Leraand, Dag; Jensehaugen, Jørgen: PLO - Den palestinske frigjøringsorganisasjonen i Store norske leksikon på snl.no. Hentet 22. april 2024.
- ^ Lasse Ellegaard: Palæstinensernes nationaldigter er død. Artikel på information.dk 11. august 2008.
- ^ "Resolution 43/177. Question of Palestine". Arkiveret fra originalen 2011-11-01. Hentet 2012-12-01.
- ^ a b c d e Leraand, Dag; Jensehaugen, Jørgen: Palestinas historie etter 1948 i Store norske leksikon på snl.no. Hentet 22. april 2024.
- ^ Det stemmer de om i FN: Ritzautelegram på nyheder.tv2.dk 28. november 2012.
- ^ "FN röstade om Palestina". 2012-11-19.
- ^ US vetoes Palestinian request for full UN membership. Artikel på theguardian.com 18. april 2024.
- ^ FN's Generalforsamling vil have Palæstina med i FN. Ritzautelegram på berlingske.dk 10. maj 2024.
- ^ International Organizations N-W. worldstatesmen.org, besøgt 11. maj 2024.
- ^ Organisation of the Islamic Conference (16. marts 1989). "Resolutions on Political, Legal and Information Affairs". The Eighteenth Islamic Conference of Foreign Ministers (Session of Islamic Fraternity and Solidarity). Arkiveret fra originalen 24. september 2015. Hentet 29. november 2010.
- ^ Danmark bør gribe chancen for at anerkende Palæstina som en selvstændig stat. Artikel i Information 16. februar 2024.
- ^ "Palestinian footballers: National team without a state – DW – 11/16/2023". dw.com (engelsk). Hentet 2024-01-02.
- ^ Palestine Olympic Committee. olympics.com, besøgt 11. maj 2024.
- ^ "Athlete who carries Palestinians' first Olympic hopes to Atlanta". The Independent. 11. juli 1996. Arkiveret fra originalen 2022-05-24. Hentet 2009-11-09.
- ^ Tessler, Mark (1994). A History of the Israeli–Palestinian conflict (2nd, illustrated udgave). Indiana University Press. s. 722. ISBN 978-0-253-20873-6. "Within two weeks of the PNC meeting, at least fifty-five nations, including states as diverse as the Soviet Union, China, India, Greece, Yugoslavia, Sri Lanka, Malta, and Zambia, had recognised the Palestinian state."
- ^ Slovenian parliament set to vote on recognizing Palestinian state. Artikel på lemonde.fr 30. maj 2024.
- ^ 145 countries now recognise a Palestinian state. Artikel på france24.com 28. maj 2024.
- ^ Three-quarters of UN members recognize Palestine as a state. Artikel på eunews.it 24. maj 2024.
- ^ Coalition of European countries consider recognizing Palestinian State on May 21. Artikel på english.elpais.com 9. maj 2024.
- ^ Når flere lande anerkender Palæstina, gør det ikke en forskel for krigen - men det udstiller splittelsen i Vesten. Artikel på dr.dk 22. maj 2024.
- ^ Are more European nations finally moving to recognise Palestine statehood? Artikel på aljazeera.com 12. april 2024.
- ^ a b Mapping which countries recognise Palestine in 2024. Artikel på aljazeera.com 22. maj 2024.
- ^ Government of Iceland (15. december 2011). "Iceland Recognizes Palestine". Ministry of Foreign Affairs. Hentet 16. december 2011.
- ^ "Vatican upgrades recognition of 'Palestinian state' in new treaty". i24news. 13. maj 2015. Arkiveret fra originalen 1. august 2015.
- ^ Representative Office of Denmark, Ramallah. Besøgt 11. maj 2024.
- ^ Forslag til folketingsbeslutning om anerkendelse af en selvstændig palæstinensisk stat. folketingstidende.dk, forslag fremsat 19. februar 2024.
- ^ Et Danmark, der står sammen. Regeringsgrundlag oktober 2011. Statsministierets hjemmeside, besøgt 24. april 2024.
- ^ Johan Blem Larsen: Danmarks har øget Palæstinas status. Artikel i Berlingske 4. maj 2013.
- ^ Vælgerne vil anerkende Palæstina. Artikel på altinget.dk 29. januar 2015.
- ^ B 140 Forslag til folketingsbeslutning om anerkendelse af en selvstændig palæstinensisk stat. ft.dk, besøgt 2. juni 2024.
- ^ Jensen, Michael Irving; Simonsen, Jørgen Bæk: artiklen "Yassir Arafat" i Den Store Danske på lex.dk. Hentet 26. april 2024.
- ^ PLO asks Mahmud Abbas to be acting president of "state of Palestine" Arkiveret 2013-12-19 hos Wayback Machine, Al Jazeera, 8. maj 2005
- ^ PLO body elects Abbas ′president of Palestine′, AFP, 23. november 2008
- ^ "Final Report on Monitoring the Presidential Palestinian Elections". Ibn Khaldun Center for Development Studies. 30. januar 2005. Arkiveret fra originalen 7. marts 2005. Hentet 26. januar 2020.
- ^ a b c d PLO vs. PA Arkiveret 2016-03-04 hos Wayback Machine. Passia, September 2014
- ^ Palestinian National Council. Mapping Palestinian Politics. ecfr.eu's website, besøgt 27. april 2024.
- ^ Palestinian Central Council (PCC). Mapping Palestinian Politics. ecfr.eu's website, besøgt 27. april 2024.
Medier brugt på denne side
Forfatter/Opretter: Jeff Dahl, Licens: CC BY-SA 4.0
Emblem of the League of Arab States
Dark green: States that recognise the State of Palestine. Based on sources compiled at International recognition of the State of Palestine.
Secretary Antony J. Blinken meets with Palestinian President Mahmoud Abbas at the Muqata in Ramallah, West Bank, November 5, 2023. (Official State Department photo by Chuck Kennedy)
(c) Government Press Office (Israel), CC BY-SA 3.0
PLO Chairman Yasser Arafat receives the Nobel Peace Prize for 1994 in Oslo.
Forfatter/Opretter: Colohisto, Licens: CC0
The coat of arms of Palestine — standard pan-Arab "Eagle of Saladin" with shield of the flag, and holding a scroll with the word Filasṭīn فلسطين (Palestine).
Map of West Bank and Gaza Strip
Forfatter/Opretter: User:Rob984, Licens: CC BY-SA 3.0
State of Palestine (green)
Disputed territory (light green)